Kustantamo

Kirjoittanut: Timo Saviaro

Tämä on vain esikatselu kirjasta!

https://www.tackle.fi

Sisällysluettelo

1. Suuri johtaja

2. Konsultointi

3. Kustantaja lomalla

4. Sopimus

5. Olen niin onnellinen

6. Viina vie ja taksi tuo

7. Aurinkoinen unelma

8. Työhuone

9. Työpäivä

10. Ei tästä tule mitään

11. Paluu arkeen

12. Joulumarkkinat lähestyy

13. Sitä saa mitä tilaa

14. Televisio

15. Viimeiset haastattelut

16. Takaisin paratiisiin

17. Sapattivuosi

18. Aurinko paistaa ja…

19. Aihe on vapaa

20. Pesula

21. Syntymäpäivät

22. Voi jumalauta

23. Etsivä Opas

24. Missä Jui

25. Aika loppuu

26. Lakimies

27. Lähtöpäivä

28. Työhuone 2

29. Amsterdam

30. Residenssi

31. Uhkapeluri-Seppo

32. Missä Seppo

33. Velanmaksu

34. Vondelpark

35. Rauha vieraassa maassa

36. Syksy saapuu

37. Hieno mies

38. Ei tässä näin pitänyt käydä

39. Soitellaan

Epilogi

1. Suuri johtaja

Simo Kulkunen heräsi krapulassa sohvaltaan aikakausilehti poskeensa liimautuneena. Aurinko paistoi ikkunasta suoraan sohvalle, ja hän oli yltä päältä hiestä märkänä. Simo oli töistään jo valmiiksi myöhässä, eikä tästä syystä edes pitänyt enää kiirettä. Puhelin vilkkui jo pöydällä tuttuun tapaan äänettömällä muttei Simo siitä välittänyt, kun ei muutenkaan ollut vielä puhekykyinen repiessään aikakausilehteä irti kasvoistaan.

Ei auta silti kuin lähteä töihin, Simo tuumi itsekseen, vaikka olikin jo muutaman tunnin myöhässä. Hän oli eilen ollut juomassa työkavereidensa kanssa, joten oli kyllä turha tässä vaiheessa enää teeskennellä mitään kuumettakaan.

Simo harjasi hampaita vessassa munasillaan. Hän oli riisunut kravatit ja paidat päältään, ja rutannut ne pyykkikoneeseen. Päässä jyskytti eikä viileä suihkukaan auttanut siihen yhtään.

Suihkun jälkeen hän veti tuoreet vaatteet päälle, eikä ollut aikaa kahvia keitellä. Kengät jalkaan, salkku kainaloon, paskan tärkeä ilme eteisen peilistä matkaan, ja ei muuta kuin ovesta ulos.

Rapainen musta henkilöauto piippasi pihalla kun Simo aukaisi ovet lukituksesta kaukosäätimellään. Hän ähisi ja puhisi, ja koetti saada mahansa mahtumaan ratin taakse. Vaimo oli jättänyt kauppareissun jälkeen penkin liian eteen, ja tästä käytäisiin illalla taas pitkät keskustelut. He kävivätkin läpi tätä samaa asiaa jo melkein joka viikko, mutta eipä siinä kyllä paljon muutakaan puhumista keksi 15 vuoden yhteiselon jälkeen, muuta kuin jäkättää puolisolle aina vain samoista asioista.

Liikenne takkusi ja niin takkusi Simokin. Hän näppäili ajaessaan taas puolet matkasta vaikeaselkoista autoradiota, jota ei ollut kahteen vuoteen vaivautunut opettelemaan käyttämään sitä vertaa, että saisi siihen radioon edes kanavat tallennettua.

Simo saapui työpaikalleen yli kolme tuntia myöhässä ja juuri kun oli saanut edes yhden kappaleen kuunneltua radiosta loppuun asti. Hän on Helsingissä töissä toimitusjohtajana suuressa ja mahtavassa tietokirjoja sekä muuta puhdasta proosaa julkaisevassa kustantamossa, nimeltään Dope Kustannus.

Simon sihteeri, Pirkko Pakarinen, seisoi pihalla tupakoimassa jo valmiiksi pirullinen ilme kasvoillaan kun Simo saapui pihaan. Simo katseli autosta Pirkkoa vähän aikaa, ja puhalteli sitten tuskissaan. Hän tiesi kyllä että saisi kuulla niitä eilisen illan toilailujaan taas koko loppupäivän.

"Jaahas, ja sieltä sitä tullaan, pirteänä kuin peipponen.", Pirkko sanoi ja tumppasi tupakkansa.

"Meinasi mennä pitkäksi.", Simo tokaisi ja riensi kustantamon ovesta sisälle, jota Pirkko piti hänelle auki aivan kuten suurelle johtajalle kuuluukin pidellä.

Pirkko näki heti Simon kasvoilta, ettei nyt ole kaikki kunnossa. Hän arveli että kaikki vinoilukin menisi tänään aivan hukkaan, sillä Simolla oli nyt jotenkin sellainen välinpitämätön ilme kasvoillaan, eikä hän muutenkaan reagoinut tähän perinteiseen piikittelyyn samalla tavalla kuin ennen, eli ujosti hymyillen, mikä paljasti hänen leukansa viereen molemmille puolille pullottamaan kaksi punaista omenaa.

Simo ja Pirkko odottivat aulassa hissiä, jolla he menevät ylimpään kerrokseen, eli sinne missä johtajilla on työhuoneet. Pirkko vilkuili Simoa koko matkan heidän työhuoneilleen asti, eivätkä he puhuneet toisilleen juuri mitään.

Pirkko ei saanut ollenkaan selvää, että mikä Simoa vaivaa. Simo on nimittäin ollut ennenkin myöhässä humalansa takia, mutta tämä oli nyt jotenkin aivan erilainen tapaus. Naiset aistivat sellaiset asiat.

Simo käveli suoraan työhuoneeseensa ja laittoi oven kiinni perässään. Hän ripusti kevyen päällystakkinsa naulakkoon ja otti takin povitaskusta puhelimen, joka edelleen vilkkui koko ajan äänettömällä. Ei hän vieläkään vastannut puhelimeen, vaan pisti sen pois silmistään pöytälaatikkoon, missä Simolla oli myös jemmassa pullollinen amerikkalaista viskiä.

Pirkko jäi jatkamaan töitään omaan työhuoneeseensa, mikä oli pieni odotushuoneen näköinen toimisto, jonka läpi kuljetaan myös Simon työhuoneeseen. Pirkon työhuoneessa on pitkä sohva asiakkaita varten, jotka saavat siinä sitten odottaa tärkeän johtajan vapautumista tehtävistään, jotta vihdoin pääsisivät hänelle oikein juttelemaan.

Seiniä koristi kolme erilaista taulua, jotka tuntuivat olevan samaa sarjaa keskenään: Metsämaisema, järvimaisema ja tunturimaisema. Tummansininen kokolattiamatto peitti lattian, ja tällä samalla matolla on peitetty myös Simon työhuoneen lattia. Pirkolla oli työpöydällään lankapuhelin, jossa oli myös summeri, joka piippasi aina kun johtajalla oli asiaa. Hänellä oli pöydällään kannettava tietokone työasemana, sekä Beagle-muki missä oli kaikki kynät ja viivoittimet pystyssä. Myös Pirkolla oli pöytälaatikossaan aina oma juomapullo, aivan kuten oli hänen pomollaankin.

Pirkko mietiskeli edelleen, että mikähän Simoa oikein vaivaa, eikä oikein kehdannut mennä hänelle nyt sanomaan, että muistaako Simo nyt varmasti kahden tunnin päästä alkavaa tapaamistaan uuden kirjailijan kanssa.

Simo kaatoi lasillisen, laittoi viskipullon takaisin pöytälaatikkoonsa, ja kävi hakemassa toimiston perällä sijaitsevasta pienestä jääkaappipakastimesta jääpaloja viskinsä kaveriksi. Hänellä on erittäin suuri ja komea toimisto, mihin mahtui parikin sohvaa vieraille, ja joskus myös yövieraille. Toimistossa oli suuri ja jykevä tamminen työpöytä, jonka päällä oli hiljainen pöytämallin tietokone suurella näytöllä, sekä myös sellainen saman sarjan lankapuhelin mikä Pirkollakin oli pöydällään.

Toimiston ikkunasta näkyi vastapäätä katua punainen ruma kellotorni, ja kustantamossa liikkuikin kaikenlaisia huhuja ja muita kummitusjuttuja tästä rumasta pytingistä, mikä oli toimialaltaan ihan vain perinteinen suomalainen kirkko. Kaikista niistä uusista kirjoista, joiden sopimuksien allekirjoittamisen aikaan vastapäisen tornin kello on kajahtanut, oli tullut automaattisesti bestsellereitä, jotka ovat tuottaneet kustantamolle mukavia summia. Monen mielestä se oli kuitenkin pelkästään vain sattumaa, koska se kello kajahti aina vähän väliä muutenkin, keskeyttäen samalla kaikkien työntekijöiden ajatukset tasaisin väliajoin ja pitkin työpäivää.

Simon toimistossa oli myös joka seinällä ainakin yksi kirjahylly täynnä erilaisia kirjoja. Yhdessä hyllyssä dekkariromaanien takana oli salaisessa seinään upotetussa lokerossa jemmassa valtava pornolehtikokoelma, ja sitä oli kerätty jo vuodesta 1987 asti yrityksessä työskentelevien johtajien toimesta, ja Simokin jättäisi kokoelman sitten perinnöksi seuraajalleen.

Simo käveli jääkaapilta takaisin työpöytänsä ääreen, ja istahti nahkaiselle suurelle työtuolilleen. Hän hörppäsi kulauksen viskilasistaan, ja pyörähti sitten tuolillaan katselemaan ikkunasta ulos tuota rumaa kellotornia, ja mietiskeli siinä samalla että kuinkahan nopeasti sieltä tultaisiin ylhäältä alas sitä lintujen reittiä.

Viskin juotuaan Simo pyörähti taas tuolillaan ja päätti alkaa jatkamaan töitään. Hän huomasi pöydälleen ilmestyneen aaltopahvista kyhätyn paketin, ja otti heti sakset laatikosta ja alkoi sitä uteliaana purkamaan.

Paketin sisältä löytyi paksu romaani, jossa oli valkoiset kannet, ja johon oli taiteiltu kansikuvaksi punainen pyramidin näköinen kuvio, jonka sisällä oli lisää pieniä kolmioita, joista ylimmäisessä kolmiossa oli kuva jonkun ihmisen silmästä. Simo raivostui kirjan nähdessään ja kaivoi puhelimensa esille pöytälaatikosta, joka piti nyt myös vähän aikaa taukoa vilkkumiseltaan.

"Mitä helvettiä!", Simo huusi ja painoi lankapuhelimensa summerin pohjaan, ja soitti jo toisella kädellään myös Pirkolle matkapuhelimeen.

"Tule nyt tänne sieltä!", Simo huusi ja tavoitteli Pirkkoa nyt myös huutamalla viereiseen huoneeseen.

Pirkko säpsähti pöytänsä takana eikä tiennyt mihin kutsuun vastaisi ensimmäisenä, kun samalla sekunnilla summeri huutaa pöydällä ja puhelin soi käsilaukussa, ja lisäksi hänelle vielä huudetaan oven takana. Hän löi polvensa laatikon kulmaan, kun koetti liian nopeasti saada vartalonsa liikkeelle kohti Simon työhuonetta katsomaan, että mitä ihmettä siellä nyt taas oikein huudetaan.

"No mitä nyt?", Pirkko kysyi hämillään ja astui Simon työhuoneeseen.

"Mikä tämä on!?", Simo huusi ja piteli pöydälleen ilmestynyttä kirjaa kädessään.

Pirkko mietti kysymyksen olevan kompa, koska ei ollut kyseistä kirjaa nähnyt aikaisemmin. Kirjahan se siis oli.

"En minä tiedä? Kirja?", Pirkko vastasi.

"Kyllä minä sen tiedän, mutta mitä tämä tekee minun pöydälläni?", Simo kysyi vihaisena.

"Mistä minä tiedän?", Pirkko vastasi tylysti.

"No sinä kai se minulle tänne nämä postit ja muut paketit aina toimitat, vai tornin kummitusko tämän tänne kävi tuomassa?", Simo kysyi ja iski kirjan pöytään.

Pirkko tajusi vihdoin mistä oli kysymys. Hän oli nimittäin hiljattain saanut tietoa ystävältään eräästä uudesta kirjailijasta, jonka teosta tämä kyseinen ystävä oli sitten hänelle kovasti kehunut.

Pirkon ystävä kirjoitti harrastuksenaan blogia, jossa hän sitten aina arvosteli kaikkia lukemiaan kirjoja, eli hän oli sellainen niin sanottu kirjabloggaaja. Kirjabloggaajathan itse eivät tunnetusti osaa kirjoittaa kyllä paskan vertaa, mutta tykkäävät kuitenkin lukea ja arvostella kaikkien muiden teoksia, ja pääsevät sitä kautta sitten itsekin mielessään jotenkin tälle alalle pätemään.

Pirkko oli pyytänyt tätä ystäväänsä lähettämään itselleen myös yhden kappaleen tätä kehumaansa kirjaa, ja suoraan tänne omaan toimistoonsa. Ystävä oli kuitenkin vahingossa unohtanut kokonaan Pirkon nimen tästä paketista, joten Pirkko oli luullut paketin olevan menossa Simolle, ja vienyt sen sitten suoraan hänen työpöydälleen avaamatta sitä ollenkaan.

"Ai tännekö se tulikin? Se on yksi uusi kirjailija jota ystäväni on kovasti suositellut, ja sitä on kehuttu myös ympäri Suomea niissä piireissä, ja ajattelin...", Pirkko sanoi kunnes Simo keskeytti hänet.

"Niin sinä taas ajattelit!", Simo huusi ja heitti kirjan pöydältä roskikseen.

Simo ei nimittäin voinut sietää ollenkaan sitä, että suurelle johtajalle tulisivat kirjat mitään muuta kautta, kuin niitä sitä varten rakennettuja virallisia reittejä pitkin. Mitä siitäkin tulisi, jos tässä alettaisiin yhtäkkiä kaikkien kirjailijoiden toimesta oikomaan, ja kipattaisiin kaikki paskateokset suoraan hänen pöydälleen.

"No anteeksi! Enhän minä tarkoittanut, että se tulisi suoraan sinulle.", Pirkko pahoitteli tilannetta, eikä ymmärtänyt yhtään miksi hänen esimiehensä oli taas niin pahalla tuulella.

Pirkko oli aikoinaan onnistunut näiden samojen ystäviensä kautta löytämään yhden Suomen suosituimmista kirjailijoista, ja toimittanut hänen teoksensa silloin aikoinaan myös Simon luettavaksi, joka vuosia sitten vielä jaksoi innostua kirjallisuudesta. He olivat sen jälkeen myös allekirjoittaneet tämän kirjailijan kanssa pitkän sopimuksen, mikä oli tuonut kustantamolle lopulta miljoonia. Pirkko on senkin jälkeen aina pitänyt silmänsä ja korvansa auki, vaikkei hänen toimenkuvaansa varsinaisesti kuulukaan mikään uusien kirjailijoiden metsästäminen.

Pirkko kävi pyllistämässä kirjan ylös roskiksesta ja käveli pohkeet paukkuen takaisin omaan työhuoneeseensa, ja paiskasi toimiston oven niin lujaa kiinni, että Simolla tipahti lukulasit nenältään.

"Perkele!", Simo huusi vielä työhuoneestaan, kunnes tilanne taas rauhoittui.

Pirkko istui takaisin pöytänsä ääreen ja kaivoi nyt oman tuttipullonsa esille pöytälaatikosta. Toisessa laatikossa hänellä oli iso konvehtirasia, ja näiden herkkujen kanssa hän päätti alkaa nyt lukemaan tätä ystävänsä lähettämää kirjaa, kerran ei tässä toimistossa näköjään muillakaan tänään kiinnostanut työskennellä ollenkaan. Pirkko painoi kuitenkin vielä summeria muistin aikana, ennen kuin alkaisi tosissaan syventymään kirjaansa, ja mainitsi sisäpuhelimessa Simolle että hänellä alkaisi alakerrassa kohta tapaaminen uuden kirjailijan kanssa, joka mahdollisesti siirtyisi nyt kilpailevasta kustantamosta tähän heidän talliinsa kirjoittelemaan.

"Käske sen painua helvettiin!", Simo vastasi sisäpuhelimeen.

Pirkko tiesi ettei Simo ollut aivan tosissaan, ja nyt hän oli kuitenkin sihteerinä jo muistuttanut Simoa tapaamisesta, joten vastuu oli hänellä. Tehköön mitä huvittaa, Pirkko mietiskeli ja työnsi suuhunsa kerralla kolme erilaista konvehtia, ja alkoi lukea kirjaa nimeltä: Palaveri.

Simo kaatoi itselleen vielä pari lasillista viskiä jotta krapula vihdoin helpottaisi, ja päästäisiin takaisin normaaliin työkuntoon, eli pieneen hiprakkaan. Hän laittoi sitten pikkutakin päällensä ja kaappasi taas salkun kainaloon. Salkussa hänellä ei ollut oikeastaan mitään muuta kuin vain paljon erivärisiä kuulakärkikyniä, ja jotakin sopimuspapereita mitkä olivat pyörineet siellä jo kymmenen vuotta. Salkku teki hänestä kuitenkin tärkeämmän näköisen.

Sen jälkeen Simo käveli ulos toimistostaan ja ohitti samalla Pirkon, joka ei nostanut katsettaan ollenkaan pois kirjan tekstistä. Pirkon silmät kyllä tiedostivat sen, että nyt se Simo poistuu toimistostaan, mutta hänen aivonsa eivät silti tallentaneet koko tapahtumaa. Simokaan ei pysähtynyt sanomaan mitään, ja jatkoi matkaansa kohti hissiä.

Kokoushuoneessa odotteli taas joku satunnainen kirjailija, joka tietenkin kuvittelee, että tämä suuren ja rikkaan kustannusyhtiön tekemä haastattelu, ja pelkästään jo tänne haastatteluun pääseminen olisi nyt se hänen oma matkalippunsa kohti sitä kuuluisuutta, ja niitä suuria rikkauksia.

Hän saisi tänään allekirjoittaa rahakkaan sopimuksen, eikä sitten tarvitsisi enää sen jälkeen ikinä tehdä mitään muuta kuin vain naputella omaan tahtiin jonkun televisiosta kopioidun dekkarihahmonsa seikkailuja, josta tehtäisiin sitten myöhemmin televisioon taas uusi amerikkalainen dekkarisarja, ja myös näytelmiä ja elokuvia, ja päästäisiin sitä myöten sitten sinne Hollywoodiin nuuskaamaan kokaiinipulveria jonkun kauniin ja kuuluisan näyttelijättären tissien välistä.

Se dekkarisarja voisi olla vaikka sellainen, että punanokkainen vihainen pitbull puraisee päähenkilöä ensin perseeseen, minkä seurauksena sille etsivälle kehittyy jonkun viruksen aiheuttamana äärimmäisen tarkka hajuaisti, jonka avulla tämä etsivä sitten pystyy jo matkan päästä haistamaan kaikki syylliset, ja myöskin erilaiset ihmissuhdeongelmat.

Simoa ei kiinnostanut taas tippaakaan. Hän oli jo kurkkua myöten täynnä näitä tapaamisia. Tulihan sinne tapaamiseen kyllä muitakin työntekijöitä, jotka hoitivat sitten sen varsinaisen työn kaikkiin sopimuksiin ja muuhun paperityöhön liittyen, mutta johtajana Simon piti käydä ainakin käsipäivää tervehtimässä näitä uusia mahdollisia tulokkaita, jotta heille tulisi ainakin sellainen olo, että nyt heistä välitetään.

Pienestä kokoushuoneesta kuului jo puhetta käytävälle kun Simo pääsi vihdoin kokoushuoneen oven taakse. Hän käänsi kahvasta ja ovi oli lukittuna, jonka jälkeen Simo sen kummempia miettimättä täräytti aivan tarpeettoman lujalla voimalla nyrkillään oveen, ja tämän seurauksena uusi kirjailijakin säikähti jo pahanpäiväisesti penkissään.

"Jahas se lipsahti lukkoon.", Kustantamon työntekijä selitteli ja aukaisi sitten oven väkinäinen hymy kasvoillaan, ja jatkoi:

"No niin, ja tässä on sitten meidän yrityksemme toimitusjohtaja, Simo Kulkunen."

Kirjailija nousi täristen tuoliltaan ja ojensi Simolle kättään.

"Minun nimeni on Taneli, päivää vaan.", Kannabikselta haiseva kirjailija sanoi ääni vapisten.

"Terve!", Simo tarrasi kirjailijan käteen ja ravisti sitä ylös alas yli-innokkaasti. Kustantamon työntekijä näki heti Simon eleistä sarkastisia piirteitä, joita tämä kirjailijanraato ei onneksi ymmärtänyt ollenkaan, koska hänellä oli jo muutenkin niin jännä päivä menossa. Mutta sitä kustantamon työntekijä ei kuitenkaan ymmärtänyt, että miksi Simo nyt tällä tavalla oikein käyttäytyi.

Kokoushuone oli ihan tavallinen tylsä toimisto. Keskellä lattiaa oli yksi pyöreä pöytä, jonka ympäriltä löytyy joka seinältä pistorasioita. Tuolit olivat oranssista muovista muotoiltuja kuppeja metallijalkoineen.

Simo, kustantamon työntekijä ja kannabikselta haiseva kirjailija istuutuivat ähisten penkeilleen.

"Mehän ollaan tässä jo juteltu Tanelin kanssa, mutta sinä Taneli voisit nyt kertoa Simollekin vaikka vähän itsestäsi, ja myös vähän tästä uudesta käsikirjoituksestasi.", Kustantamon työntekijä sanoi ystävällisesti.

"No minä olen aivan tavallinen kirjailija, ikää 32 vuotta ja asun Espoossa. Olen ensin julkaissut omakustanteena muutamia päiväkirja -tyylisiä teoksia, ja myynyt niitä sitten internetissä. Niiden avulla sain myöhemmin sopimuksen eräästä kustantamosta, ja heille minun piti kirjoittaa eräs tietokirja, joka oli aiheeltaan...", Kirjailija alkoi kertomaan.

Simon aivot olivat jo nukkumassa eikä hän kuunnellut kirjailijan puhetta enää ollenkaan. Tämmöisiä kirjailijoita sopii viisitoista tusinaan. Simo arveli kirjailijan valittavan seuraavaksi, ettei se tietokirjailu ollutkaan oikein se hänen juttunsa, ja sen jälkeen menivätkin jo kustantamon kanssa sukset ristiin. Ja nyt sitten ollaan kehitelty kotona jokin oikein mielenkiintoinen teos jostakin supersankarista, tai jokin muu sellainen tarina, mikä ei missään nimessä ole yhtään mitään normaalia. Mihin ovat kadonneet ne ihan tavalliset tarinat, Simo mietti ja säpsähti taas takaisin tähän maailmaan.

"... enkä minä sitten halunnut enää jatkaa yhteistyötä heidän kanssaan.", Kirjailija sanoi ja lopetti pitkät esittelyt itsestään.

"Ja nyt olet sitten kehitellyt hienon tarinan, joka sijoittuu kauas tulevaisuuteen. Kerro siitäkin vielä vähän Simolle.", Kustantamon työntekijä sanoi kirjailijalle.

Simo meinasi jo räjähtää, mutta yritti kuitenkin väkisin kuunnella, että mitä tämä hippiäinen oli pienessä päässään oikein kehitellyt.

"No se tarina alkaa vuodesta 3290. Aikamatkustus oli jo keksitty, ja lisäksi päästään matkustamaan eri planeetoille. Niin, ja päästään jo myös valonnopeudellakin...", Kirjailija rupesi kertomaan ja Simo olisi halunnut lyödä häntä jo täysillä turpaan.

Simo mietiskeli omaa elämäänsä kirjailijan selittäessä ainakin kymmenen minuuttia hienoa käsikirjoitustaan, samalla kun Simokin selaili sitä jo läpi. Kustantamon työntekijä vilkuili Simoa välillä hymyillen, ja hänen kasvoillaan oli jo valmiiksi vähän sellainen ilme, että eikö ole häh? Nyt on bestselleriin ainekset, eikö ole häh? Häh?

Simo halusi nyt iskeä myös omalta työntekijältään hampaat kurkkuun. Missä vaiheessa tästä työstä tuli näin onnetonta ja tylsää, Simo yritti muistella. Muutos on tullut niin pikkuhiljaa, ettei hän ole aikaisemmin sitä edes huomannut. Tänään Simo kuitenkin näki jostakin syystä kaiken hyvin kirkkaasti ja selkeästi, eikä hermot kestäneet enää yhtään enempää.

"Kuule, anteeksi, saanko luvan keskeyttää?", Simo kysyi kirjailijalta kohteliaasti, joka lopettikin saman tien puhumisen.

"Tuo sinun tarinasi on aivan paska. Se on niin huono, että voin fyysisesti pahoin kun luen sitä.", Simo sanoi, ja sekä kustantamon työntekijä että kirjailija katselivat nyt Simoa aivan hämillään.

"Se on niin paskaa, etten minä edes osaa poimia sieltä sinulle mitään erityistä kohtaa, että minkä takia se on paskaa, koska se on aivan täysin kokonaan ihan täyttä paskaa.", Simo jatkoi.

Kirjailija ja kustantamon työntekijä vilkuilivat nyt ihmetellen toisiaan eikä kumpikaan uskaltanut sanoa mitään, vaan he vain kuuntelivat Simoa, joka jatkoi edelleen sättimistään.

"Ettekö te kirjailijat osaa enää tehdä mitään normaalia tarinaa?", Simo kysyi.

"No nykyään tämä scifi on vallannut suuren siivun kirjamarkkinoista, että...", Kustantamon työntekijä rupesi selittelemään, ja Simo keskeytti hänetkin välittömästi.

"Kyllä minä scifin ymmärrän, mutta mitä väliä sillä on päästäänkö jollekin planeetalle valonnopeudella, jos siellä planeetalla ei kumminkaan tapahdu vittuakaan?", Simo kysyi ja jatkoi edelleen:

"Missä on se tarinan sisältö? Henkilöhahmot? Ketä ne henkilöhahmot ovat ja mikä on se heidän historiansa? Kuka tykkää kenestäkin? Mistä he keskustelevat?"

Kirjailija alkoi penkissään puhista ja vaihdella asentoaan, kun hänen omia taiteellisia näkemyksiään vastaan hyökättiin, eikä kukaan taas ymmärrä suurta taiteilijaa. Kirjailija yrittikin jo vähän puolustautua:

"No onhan siinä keskustelua. Siinä kun ne menee sillä avaruusaluksella, niin siinä ne juttelee. Ja..."

"Mistä ne juttelee? Jostakin erilaisista vehkeistä joita ei ole olemassakaan? Tämä sinun koko tarina perustuu vain siihen, että tässä on erilaisia leluja, joilla voi sitten tehdä kaikkea jännää. Yksi avaruussukkula mikä kulkee valonnopeudella ja muutama pyssy. Olet kuvaillut jänniä erilaisia paikkoja, ja keksinyt myös ihan uusia planeettojakin, ja olet myöskin keksinyt erilaisia olentoja näille planeetoille, ja tiedätkö miksi sinä tämmöistä paskaa oikein kirjoittelet? Tiedätkö sinä edes mistä se johtuu, että sinä valitsit aiheeksesi tämän scifin?", Simo kysyi kirjailijalta.

"No en tiedä.", Kirjailija vastasi närkästyneenä.

"Se johtuu siitä, että sinä et yksinkertaisesti raukka riepu osaa kirjoittaa tarinaa. Tuliko yllätyksenä? Sinulla ei ole pätkääkään mielikuvitusta, ja siksi sinä kirjoitat scifiä. Et osaa kuvata tunnetiloja, et keksi mistä henkilöhahmot voisivat jutella, eli et osaa kuvata oikeaa elämää, ja siksi sinun on kirjoitettava tuollaista kuvitteellista paskaa, jossa on aivan kaikki ja ihan alusta asti sinun omasta päästäsi keksittyä. Niin se vain on.", Simo vastasi kirjailijalle ja jatkoi edelleen:

"Scifi on hieno laji. Minäkin pidän scifistä, vaikka olen jo vanha mies. Mutta kyllä scifissä pitää kuitenkin olla myös jokin tarina siinä mukana, ja myös ihan tästä oikeasta elämästä, ja se sinulta puuttuu nyt kokonaan. Ymmärrätkö?", Simo kysyi.

Kustantamon työntekijä katseli kauhulla huoneessa käytävää keskustelua, koska oli nähnyt paljon vaivaa tämän hipinretaleen paikalle saamiseksi, ja nyt Simo näyttää pilaavan kaiken.

"Kyllä minä oikeastaan ymmärrän mitä tarkoitat. Kiitoksia vain, kerrankin sain rehellistä palautetta, vaikka olenkin kyllä vielä vähän eri mieltä.", Kirjailija vastasi Simolle.

Kustantamon työntekijä ei osannut sanoa enää mitään. Tämän piti olla vain pikainen tapaaminen yrityksen johtajan kanssa, joka olisi kirjailijan esitelmöinnin jälkeen tokaissut vain että hieno homma, kätellyt sitten koko porukan ja sanonut vielä lähtiessään virnuillen ovenraosta, että koettakaahan päästä sopimukseen.

Simo nousi ylös penkiltään hyvästelemään tämän kannabikselta haisevan kirjailijan, ja aikoi sitten lähteä suorinta tietä lähimpään kapakkaan jatkamaan tätä oman elämänsä miettimistä.

"Kiitos että pääsit paikalle, eikä tämä sitä tarkoita etteikö sinusta voitaisi tehdä kirjailijaa meidän talliimme, mutta ensin sinun on opiskeltava tarinankerrontaa, ja kirjoitettava uusi käsikirjoitus. Suosittelen, että yrität oman itsesi takia ensin kirjoittaa aivan tavallisesta elämästä, koska jos sinä pystyt tavallisesta tylsästä elämästä kirjoittamaan hyvän ja mielenkiintoisen tarinan, niin pystyt kyllä sen jälkeen varmasti myös kirjoittamaan aivan huikeita scifi tarinoitakin, eikö totta?", Simo sanoi ohjeeksi kirjailijalle.

"No joo... Pidetään toki yhteyttä.", Kirjailija vastasi pettyneenä, mutta kuitenkin sellaisella äänenpainolla, että hän taisi oppia tänään jotakin.

"Jäädään me Taneli tänne vielä keskustelemaan, kun Simo rientää takaisin töidensä ääreen.", Kustantamon työntekijä sanoi, ja katsoi Simoa pitkään toinen kulmakarva täysin pystysuorassa.

Simo laittoi kokoushuoneen oven kiinni ja lähti kävelemään käytävää pitkin kohti ulko-ovea.

Pirkko jäi koko illaksi yläkertaan lukemaan, ja jäikin nyt mielellään ylitöihin mitään kyselemättä, kun oli kerran niin jännä kirjakin kesken. Hän luki kirjan loppuun asti yhdellä konvehtirasialla, ja huomasi sen jälkeen vasta olevansa jo yksin koko rakennuksessa.

2. Konsultointi

Pari viikkoa oli kulunut Simon heräämisestä tähän todellisuuteen. Hän oli täysin loppuun palanut ja elämäänsä kyllästynyt. Simo oli kovasti miettinyt viime aikoina elämäänsä, ja koettanut selvittää mistä tämä vauhdin loppuminen oikein johtuu. Vaimo, ystävät ja työtoverit olivat huomanneet hänen ongelmansa jo paljon aikaisemmin, mutta tänään heille kaikille lopulta varmistui, että nyt Simo oli kyllä jo kulutettu täysin loppuun.

Simo oli mennyt aivan tavallisena arkipäivänä töihin niin kuin ennenkin. Aamulla hän oli ottanut työhuoneessaan parit viskilasilliset, ja iltapäivällä oli tapaaminen yrityksen muun johtoportaan kanssa. Siellä se piru sitten pääsi vihdoin irti.

Kokouksessa käsiteltiin niitä samoja asioita kuin ennenkin, eli kaikenlaisia kvartaaleja ja niihin liittyviä tilastoja, sekä muita kaavioita nousevine ja laskevine käyrineen. Lisäksi paikalle oli tilattu eräästä toisesta yrityksestä pari nuorta yritysvalmentajaa konsultoimaan, jotka eivät iästään päätellen ole koskaan vielä mitään muuta yritystä kerenneet pyörittämäänkään, ja ovat vain alkaneet konsultoimaan ja neuvomaan muita yrityksiä heti koulusta valmistuttuaan.

Simo mietti suuren kokouspöydän päässä, että missä vaiheessa tämä maailma oikein muuttui tämmöiseksi. Ennen vanhaan täällä oli samaa kokousta pitämässä myös taloon kuuluvia kirjailijoita, ja lisäksi muutakin henkilökuntaa siivoojista sihteereihin saakka, eikä siellä tehty muuta kuin naurettiin ja syötiin täytekakkua, ja vedettiin sitten illalla koko porukalla boolia niin että korvista tippuu.

Nyt Simo näki ympärillään vain harmaapäisiä kravattikaulaisia bisnesmiehiä, joista ei yksikään ole kirjoittanut eläessään yhtään kirjaa. Heistä monesta on tietenkin itsestään kirjoitettu kirjat, kun he ovat palkanneet jonkin nimekkään kirjailijan kirjoittamaan heistä itsestään sen näköisen teoksen, minkälaisena he itse itsensä tässä elämässä näkevät, eli suurina johtohahmoina, jotka ovat muokanneet koko ihmiskuntaa omilla uhrauksillaan ja panostuksillaan, ja ilman heitä se jokin tärkeä asia ei olisi sitten ikinä myöskään onnistunut.

Simo katseli ympärilleen ja oli tahtomattaankin omissa ajatuksissaan. Hän yritti kuunnella ja keskittyä mistä siellä oikein keskustellaan, muttei silti saanut mitään selvää että mitä hänen ympärillään oikein tapahtui. Simo oli muutenkin jo sitä mieltä, että nykyään jokaisessa kokouksessa opittiin vain aina jotakin uusia hienoja bisnesmaailmassa keksittyjä muotisanoja, jotka piti sitten illalla tarkistaa internetistä.

Tässä kokouksessa puhuttiin nyt pääasiassa vain yrityksestä ja rahasta, ja siitä miten yrityksestä saataisiin koko ajan isompi ja sitä rahaa myös koko ajan enemmän. Puhuttiin myös leikkauksista ja erilaisista menojen säästöistä. Lisäksi keskusteltiin siitä, että miten saataisiin se yrityksen kasvamisesta johtuva työmäärän lisääntyminen tehdyksi koko ajan vain entistä vähemmällä ja vähemmällä henkilökunnalla.

Lippatukkaiset konsultoijat olivatkin kertoneet ja näyttäneet kaavioistaan, että kuinka monta täysin tarpeetonta ystävää heillä on tälläkin hetkellä kustantamossa töissä.

Simo tunsi eri puolilla vartaloaan kummallisia kouristuksia. Mitä nyt tapahtuu, hän ihmetteli. Tältäkö se tuntuu kun oikein kunnolla suututtaa, Simo mietiskeli, kun yhtäkkiä jokin suurempi voima sai hänet ensin nostamaan nyrkkinsä korkealle ilmaan, ja lyömään sen sitten niin lujaa pöytää vasten, ettei kukaan ympärillä hälisevistä ihmisistä edes ensin tajunnut, että mistä semmoinen pamaus voisi olla lähtöisin.

Ikkunat jäivät tärisemään ja huoneessa tuli syvä hiljaisuus, kun kaikki koettivat vain selvittää toisistaan katselemalla, että mistä se jumalaton ääni oikein kuului.

"Turvat tukkoon!", Simo huusi niin lujaa kuin hänen kurkustaan lähti ääntä. Sen jälkeen Simo pyysi yhtä kovaan ääneen kaikkia istumaan, ja jäi sitten pöydän päähän puuskuttamaan.

Kaikki alkoivat välittömästi etsiä itselleen sitä omaa paikkaansa pöydän ääreltä. Kokouksessa oli juuri ollut meneillään jokin konsultointifirman järjestämä keskusteluharjoitus, ja kaikki olivat siinä seisaallaan pöydän ympärillä puhuneet yhteen ääneen.

"Ja te kaksi perkeleen penikkaa voitte kerätä vehkeenne täältä helvettiin, ja mennä konsultoimaan toisianne tuonne käytävälle!", Simo huusi näille kahdelle konsultointiyrityksen edustajalle, jotka alkoivatkin kiireesti keräämään pienoisprojektoreitaan ja muita tablet-tietokoneitaan pois pöydiltä, ja koettivat sitten pyrkiä ulos niin nopeasti kuin suinkin vain pystyivät, kaikkien muiden katsellessa ihmetellen heidän poistumistaan.

Huoneessa vallitsi pitkään hiljaisuus ja kaikki vain odottivat, että mitä Simo seuraavaksi sanoisi. Simo nousi penkistään ja käveli edestakaisin pöydän vieressä, ja katseli rauhassa hetken aikaa ulos ikkunoista. Avonaisesta tuuletusikkunasta kuului nyt myös hyvin selkeästi pikkulintujen iloista viserrystä.

"Sanokaa minulle rakkaat ystävät, että missä vaiheessa tästä meidän työstämme tuli tämmöistä?", Simo aloitti rauhallisesti puhumaan, eikä kukaan uskaltanut vielä sanoa mitään.

"Meidän liikevaihtomme on yli 30 miljoonaa, ja on noussut tasaisesti niin pitkään kuin muistan, ja täällä me nyt keskustellaan siitä miten voitaisiin säästää toimistotarvikkeissa.", Simo sanoi ja jatkoi:

"Me maksamme joillekin kusipäille siitä, että he tulevat tänne meitä neuvomaan ja kertomaan, että kuinka järkevää olisi nyt antaa potkuja meidän työntekijöillemme. Kertokaa minulle mitä täällä oikein tapahtuu?", Simo kysyi ja istui taas pöydän päähän omalle tuolilleen. Kukaan ei edelleenkään uskaltanut puhua mitään, joten Simo jatkoi edelleen:

"Me yritämme pyörittää kustantamoa, eikä täällä kokouksessa ole nyt paikalla edes yhtä henkilöä, joka olisi koskaan kirjoittanut kirjaa. Muistatteko te niitä kokouksia kymmenen vuoden takaa, jolloin minä en istunut edes vielä tässä pöydän päässä?", Simo kysyi.

"Olihan ne kokoukset kyllä vähän erilaisia.", Yksi vanhimmista yrityksen osakkaista uskalsi vihdoin vastata.

Sen jälkeen pieni hetki muisteltiinkin niitä vanhoja hyviä aikoja, ilman loputtomia puheita kvartaaleista ja muista kaavioista, puhumattakaan että silloin aikoinaan olisi paikalle pyydetty vielä jotakin ulkopuolisia vetämään erilaisia keskusteluharjoituksia, tai mitään muitakaan yritysvalmennukseen kuuluvia leikkejä.

"Ja nyt miettikääpä sitten, että mitä me olemme tänään tässä kokouksessa oikein tehneet?", Simo kysyi, ja sitäkin asiaa hetki mietittiin.

"Ja nyt sitten kertokaa minulle, että mitä ihmettä tässä on oikein vuosien varrella tapahtunut?", Simo kysyi uudelleen.

"Eihän tässä tämän päiväisessä kokouksessa ole kyllä ollut mitään järkeä.", Eräs johtoportaan työntekijöistä sanoi, ja paiskasi sitten kuulakärkikynänsäkin pöydälle sanojensa painoksi.

"No ei mitään järkeä. Ei kerta kaikkiaan.", Simo sanoi ja nousi taas tuolistaan.

Pirkko asteli jo vauhdilla kohti kokoushuonetta. Hänen puhelimeensa oli tullut johtoportaan eri jäseniltä jo useampia tekstiviestejä, että tule äkkiä hakemaan Simo pois täältä. Pirkko koputti oveen ja astui sisälle kokoushuoneeseen.

"Mikä täällä on hätänä?", Pirkko kysyi.

"Pirkko jumalauta! Tule tänne meidän kanssamme istumaan.", Simo tervehti iloisesti, ja ohjasi Pirkon istumaan omalle tuolilleen, ja alkoi sitten hieroa Pirkon hartioita.

"Tämä Pirkko se on ollut talossa yhtä kauan kuin minäkin, muistatko Pirkko?", Simo kysyi.

"Kyllähän minä sen muistan.", Pirkko vastasi, ja oli vähän otettu tästä saamastaan kohtelusta, kaikkien muiden johtajien katsellessa vierestä.

"Tiesittekö, että tämä Pirkko toi aikoinaan yhdellä kirjailijalla tähän firmaan rahaa muutamassa viikossa miljoonia, ja se on aika monta miljoonaa enemmän kuin se, mitä me voitaisiin ikinä säästää, vaikka annettaisiin nyt teille, heille ja meille kaikille täältä potkut saman tien.", Simo sanoi.

"Kyllä minä sen muistan, se oli hienosti toimittu.", Johtoportaasta taas vastattiin.

"Ja mitä jos meillä silloin olisi Pirkon tilalla ollut vain tietokone hoitamassa näitä sihteerin tehtäviä?", Simo kysyi.

"Olisi jäänyt nekin miljoonat saamatta.", Johtoportaasta vastattiin naureskellen.

"Aivan! Ja tiesittekö että Pirkko yrittää edelleen tehdä sitä samaa työtä, vaikkei se hänen toimenkuvaansa varsinaisesti edes kuulukaan, joten hän istuu tässä nyt aivan oikeassa tuolissa tällä hetkellä, ainakin minun mielestäni.", Simo sanoi ja jatkoi:

"Kerro Pirkko meille siitä kirjasta minkä sait ystäviltäsi, millainen se oli?"

"Se oli paras kirja mitä olen lukenut yli vuosikymmeneen. Luin sen yhdeltä istumalta alusta loppuun työhuoneessani.", Pirkko kehui.

"Ja Pirkko ei sitä kirjaa lukiessaan edes huomannut, että minä olin jo ajat sitten poistunut työhuoneestani kapakkaan ryypiskelemään, ja oli sitten unohtunut tänne yksin ylitöihin koko illaksi.", Simo sanoi ja nyt koko huone alkoi nauramaan.

"Ja kuka se kirjailija on? Kenen tallissa se kirjoittelee?", Simo kysyi.

"Se on aivan uusi kirjailija. Tuskin siitä on monikaan vielä edes kuullut mitään, mutta veikkaanpa, että sille tarjotaan ihan näinä päivinä jostakin kustantamosta sopimusta.", Pirkko vastasi.

"Aivan... Ja ennen vanhaan me oltaisiin jo tämän kokouksen aikana juotettu se sama kirjailija humalaan, ja työnnetty sille kynä kouraan. Mutta kerro Pirkko mitä tämän kirjailijan kanssa on nyt tapahtunut?", Simo sanoi, ja Pirkko jäi ihmeissään katsomaan, että haluaako Simo tosiaan hänen nyt oikeasti kertovan, että mitä oikein tapahtui. Mutta mitäpä hän siitä oikeastaan enää välitti.

"No minä pyysin ystävääni ensin lähettämään sen kirjan minulle omaan toimistooni, mutta laitoin sen sitten vahingossa suoraan Simon pöydälle, kun siinä paketissa ei lukenut kenelle se on tarkoitettu.", Pirkko vastasi.

"Ja mitä sitten tapahtui?", Simo kysyi, ja lähti taas katselemaan ikkunasta ulos selkä kaikkiin muihin päin.

"Sinä avasit sen paketin ja löit sen kirjan suutuspäissäsi suoraan roskakoriin.", Pirkko sanoi ja taas huoneessa naurettiin.

Simo nosti kättään ja ilmaisi tällä eleellään, että juuri tätä hän nyt tarkoitti.

"Minä, suuren kustantamon suuri johtaja, löin aivan takuuvarman bestsellerin lukematta roskikseen, ja tulin tänään tänne kokoushuoneeseen kuuntelemaan kun kaksi lippatukkaista nuorta miestä kehottaa minua antamaan Pirkolle potkut, ja avaamaan ilmaisen sähköpostiosoitteen tilalle.", Simo sanoi ja taas kaikki nauroivat mahat hytkyen. Pirkko alkoi nyt kuitenkin kauhistellen katselemaan ympärilleen, että onko hänen työpaikkansa oikeasti uhattuna.

"Ja mitä kautta me alun perin tästä uudesta kirjailijasta ja hänen kirjastaan oikein kuulimme?", Simo kysyi Pirkolta.

"Minun ystäviltäni, jotka lukevat kirjoja.", Pirkko vastasi.

"Aivan. Ystäviltä, jotka lukevat kirjoja. Me emme kaivaneet sitä tuolta jostakin tuhansien paskatekeleiden keskeltä syvältä sähköposteista, missä ne kaikki hyvätkin tekstit nyt vain makaavat puolivuotta, ja jotkut jopa pitempäänkin, ja suurin osa niistäkin menee suoraan roskikseen, ja arvatkaapa minkä takia?", Simo kysyi ja vastasi saman tien itse:

"Sen takia, että niitä lukevat nyt sellaiset ihmiset, joilla pyörii lukiessaan koko ajan muut asiat ja työtehtävät päässään. Miten sinä oikein syvennyt kirjaan, kun samalla pitää miettiä miten siitä kirjasta tehtäisiin heti parempi, ja miten se myytäisiin, ja mitä tuon yhden päähenkilön olisi ollut parempi sanoa juuri tuossa kohtaa, ja niin edelleen.", Simo luetteli.

Johtoporras kuunteli tarkkaavaisesti Simoa, ja kaikki heistä tuntuivat nyt hengittävänkin jo samaan tahtiin.

"Te ette voi uskoa minkälaisia ihmisiä olen joutunut tässä viime aikoina kättelemään, jotka ihan oikeasti luulevat olevansa kirjailijoita. Kyllä nuo lippatukat oikeastaan olivatkin ainakin siinä ihan oikeassa, että meillä on talossa myös täysin turhiakin työntekijöitä, mutta he eivät ole missään nimessä näitä meidän rakkaita sihteereitämme.", Simo sanoi ja taputteli taas Pirkkoa molemmille olkapäille.

"Kiitoksia Pirkko, ja mene nyt helvetin kyytiä siitä jo hakemaan se kirjailija tänne paikan päälle, maksoi mitä maksoi, ja näytä meille uudestaan se temppu miten kassaan tupsahtaa kymmenen miljoonaa, ja hoida mennessäsi ne kaksi lippatukkaakin jo pois sieltä käytävältä. Käske heidän mennä kotiinsa jatkamaan niitä keskusteluharjoituksia.", Simo sanoi, ja Pirkko lähti heti innoissaan järjestelemään asioita, aivan kuten silloin vanhoina hyvinä aikoina.

"Ja tuohon kaikkeen ei pysty mikään perkeleen pilvipalvelin.", Simo sanoi ja osoitti ovea kädellään kun Pirkko oli jo lähtenyt.

Simo ja muu johtoporras jäivät pitämään kokousta vielä muutamaksi tunniksi, ja miettimään tätä yrityksen tämän hetkistä rakennetta itsenäisesti, ilman mitään konsultointeja ja ihan omilla aivoillaan. He olivat kaikki sitä mieltä, että kaikista eniten rahaa tuottaneet heidän talossaan tällä hetkellä työskentelevät kirjailijat oli löydetty jostain aivan muualta, kuin sieltä heidän sähköposteistaan. Eikä siitä kyllä kenenkään tarvinnut olla edes mitään mieltä, koska se kaikki luki heidän historiassaan, ja oli näin ollen faktaa.

Samassa kokouksessa myös koko johtoporras alkoi kääntyä Simon kannalle siitä miten tätä yritystä alettaisiin hoitamaan tästä eteenpäin, eli enemmän kirjailijoita kylään ryypiskelemään ja kravatit pois kaulasta, ja hoidellaan tätä firmaa kuten ennen vanhaan.

Simon räjähtäminen ei kuitenkaan jäänyt keneltäkään huomioimatta, vaikka hän purkikin sen raivonsa tällä kertaa kunnialla ja ilman henkilövahinkoja. Johtoporras ehdotti hänelle ainakin parin kolmen kuukauden palkallista lomaa ja matkaa jonnekin kauas pois ulkomaille, ja ihan yksin. Vaimoakaan ei saanut kuulemma ottaa mukaan, kehotti eräs vanhempi johtoportaan jäsen, joka aivan selvästi oli jo vähän samoja asioita käynyt läpi elämässään, ja tiesi kyllä mistä puhui.

Simo suostui ehdotukseen ainakin palkallisen loman osalta, mutta matkustamisesta hän ei lyönyt vielä mitään päätöksiä lukkoon. Hän halusi myös auttaa ensin Pirkkoa tämän uuden kirjailijan kanssa, ennen kuin laittaisi ne lomasandaalit jalkaansa.

Seuraavaksi Simo aikoi mennä kotiin sen Pirkolle lainatun kirjan kanssa, ja sammuttaa puhelimensakin siksi aikaa.